Джордж Макай Браун
Пет зелени вълни

Превод от английски: Василка Карастоянова, 1986

chitanka.info

І

Беше време на прави, окръжности и квадрати.

— Веднага отивай при баща си вкъщи! — каза мис Ингсетър, като почука с линия по катедрата. — И му кажи, че аз съм те изпратила, защото не си си научил урока по математика, който имахте за днес. Тръгвай!

Класната стая зашумя. Учениците ме гледаха с широко отворени очи. Някои се опитваха плахо да изкажат съжалението си. Защото това беше страшно наказание. Моят баща беше големец, стълб на обществото на острова — мирови съдия, църковен настоятел, инспектор по благотворителността, беше дори член на училищния комитет и водеше общинските регистри. Освен това беше единственият търговец в селището и имаше магазин долу до кея. Още преди да се родя, баща ми беше решил, че синът му трябва да бъде негова гордост — да завърши университет, да стане свещеник, адвокат или доктор.

Тогава, в летния следобед, когато големите синьочерни мухи, прилични на огромни вибриращи мастилени капки, се блъскаха опиянени в прозорците, а слънцето нахлуваше насечено на квадрати от пламтящите стъкла, всичко в мене се преобърна.

— Моля ви, мис Ингсетър! — обадих се аз. — Съжалявам, че не съм научил теоремата. Обещавам, че това няма да се повтори. Не бихте ли ме наказали самата вие?

Бюстът на Шели ме гледаше втренчено с празни очи.

Очилата на мис Ингсетър пробляскваха. Линията изплющя.

— Веднага ще отидеш при баща си и ще му разкажеш за поведението си!

Блестящият ден рухна около мене. Прекосих стаята, шляпайки с босите си крака, и излязох навън.

— Уили Синклер — чувах как вика мис Ингсетър през затворената врата, — стани и кажи какво гласи Питагоровата теорема!

Една червена пеперуда кацна на ръката ми, задържа се за миг и след това леко се понесе през училищната градина, мярна се между лупините, над цъфналите картофи — опиянена от щастие, тя като че ли не можеше да реши към кой ярък цвят да се спусне по-напред. Гледах я, докато се изгуби отвъд високата стена като волно, пияно от вятъра цвете.

В класната стая вълната на дефиницията се надигна и се разби.

— … е равен на сбора на квадратите на другите две страни — завърши набързо Уили Синклер.

Презрян и отхвърлен, аз се отправих към къщи.

ІІ

Имотът на Майърс бе до пътя и гледаше към Пролива. Зад него, като прииждаща зелена вълна, се издигаше хълмът. Софи, дребна, приведена жена, със сив шал, увит около главата, хвърляше зърна на дванайсете кокошки. Тя ме подуши по вятъра и извика:

— Ей ти, здрасти! — Промърморих някакъв поздрав. Тя се вгледа в мене и запита: — Ти пък кой беше?

Казах й името си.

— Господи! — възкликна Софи. — Ама че си пораснал!

Гласовете ни раздвижиха стареца вътре в къщата. Той се появи неочаквано на вратата, като се усмихваше. Лицето на Питър беше много червено и кръгло. Като млад е бил моряк. Китките му бяха изрисувани със сини котви, сини русалки, сини китове…

— Влизай! — извика той.

Ако не беше миризмата на торф, зряло жито и прясна пита, човек можеше да си помисли, че влиза в трюма на кораб. Вдъхнах мрака и уханията.

Накараха ме да седна на сламения стол до огнището. Едва се настаних на него, и Софи постави чаша бира в ръцете ми. Сладките задушливи пари се надигнаха към ноздрите ми.

Седнал на другия сламен стол, Питър започна да пълни лулата си. Старата жена нито за миг не се спираше. Сновеше между огнището, прозореца и леглото и разтребваше. Забърса с парцала полицата над огнището, на която бяха поставени кутии за чай и бутилки с корабчета в тях. Шотландската овчарка се беше излегнала на покрития с плочи под и дишаше тежко.

— Я ми кажи сега — обърна се Питър към мене, — ти защо не си на училище?

— Изгониха ме, защото не си знаех урока.

— Трябва да си учиш уроците! — подхвърли Софи, като оправяше папратта на прозорчето. — Помисли си какъв ще станеш след трийсет години, ако не учиш — беден, неграмотен човек, който чука камъни на кариерата.

Отпих голяма глътка бира и тъмната кипяща вълна обля зъбите, езика и небцето ми.

— Кажи ми — обади се Питър, — какъв ще станеш, като пораснеш?

— Моряк — отговорих аз.

— Това се казва отговор! — провикна се Питър. — Моряк! Брей да му се не види!

— Дядо ми е бил артилерист на „Виктъри“ — намеси се Софи. — Бил се е при Трафалгар. Върна се вкъщи с дървен крак.

— Какви славни морски времена бяха — каза Питър. — Знаеш ли баладата за Андрю Рос?

— Не.

Една кокошка доплува като галеон на прага. Тя се наклони и заклатушка край заспалото куче и после отново изчезна в слънчевата светлина навън.

— Жено — викна Питър, — дай акордеона!

Софи измъкна изпод леглото тантуреста черна кутия и издуха облак прах от нея. Питър я отвори и извади акордеона.

— Слушай! — каза той.

Встъпителните звуци изхвръкнаха от инструмента като водни пръски. Питър прочисти гърлото си и запя:

За мъките сега ще ви разкажа[1]

на тоз моряк от Оркни — Андрю Рос,

на „Марта Джейн“, на кораба прославен,

когато плавал той към Барбадос.

— Така се казвал корабът — обади се Софи, — „Марта Джейн“.

— Млъкни! — викна Питър.

С въжа, камшици, истина ви казвам,

с помощниците бил го капитана,

с вода солена после те облели

по тялото кървящите му рани.

— Едно време така е било — намеси се Софи. — Подлеците му с подлеци, налагали моряците, докато голите им гърбове почервенеят като морска трева.

— По дяволите! — възмути се Питър. — Ти ли разправяш баладата или аз?

Какво му заповядал капитанът

да глътне — да ви казвам не е нужно,

но всеки от моряците на борда

на „Марта Джейн“ се погнусил до ужас.

— Какво е трябвало да погълне Андрю Рос? — попитах аз.

— Прекалено ужасно е, за да се каже в песен — заяви Софи.

— Ще ти кажа какво е било — погледна ме Питър страховито. — Собственото си изпражнение е трябвало да погълне!

Погнусата започна да се надига като втасало тесто някъде в гърлото ми. Опитах се да я подавя с голяма глътка бира.

Питър запя отново:

На палубата щом го те накрая

захвърлили — той бил полуумрял, —

сред страшните му мъки всички чули

как Рос „Да бъдем весели“ запял.

— Той е бил набожен — каза Софи. — А капитанът — атеист. Таза това така са го измъчвали.

Заклел се „ще се каеш“ и го ръгал

с железен прът без жалост капитанът —

не е ли туй разправа най-жестока

с един моряк достоен на Британия?

Къщата шеметно се наклони към десния борд и след това бавно се изправи. Вкопчих се в стола така, че кокалчетата на пръстите ми побеляха. Корабът славен „Майърс“ отново се гмурна в прииждащия хълм.

— Господи! — възкликна Софи. — Чудя се дали момчето не е още малко за такава страшна балада!

Възмездието скоро ги настигна,

когато в Ливърпул кракът им стъпи.

Осъдиха ги, че в море открито

убийци те са станали престъпни.

— Така им се пада! — провикна се Софи. — Негодници такива!

Дойде часът съдбовен много скоро

за смърт на Роджърс, капитана — ето

вината си ужасна той изкупи,

като увисна ей там на въжето.

Изправих се върху надигащия се под.

— Ще повърна — промълвих аз.

— Кофата! — извика Софи. — Къде е кофата?

Но тя закъсня. Три силни пристъпа преминаха през тялото ми и аз повърнах три пъти. Плочите бяха облени. Кучето залая. Хижата се изправи бавно на кила си, аз се озовах на сламения стол, а очите ми бяха мокри от срам и покруса. Дори нещастието на Андрю Рос не можеше да се сравнява с моето.

Старата Софи беше коленичила с мокрия парцал и кофата.

Питър ме потупа по рамото.

— Не се тревожи — каза той. — Не си единственият моряк, на когото му стана лошо при първото пътуване.

[1] Баладата преведе Владимир Левчев — Б.р. ↑

ІІІ

Долу, под черковния двор, вълните протягаха дълги сини шии към брега. Гривите им свистяха на вятъра, приглушеният тропот на копитата им, препускащи по плажа, отекваше далече навътре в сушата — в нивите, в торфените блата и в езерата, пълни с пъстърва, — достигаше дори до смълчаната група долмени в центъра на острова.

Отправих се към брега, като крачех с мъка по настилката от чакъл. Трябваше да внимавам — Айзак от Гарт, който всяка събота вечер се връщаше вкъщи пиян и пееше по пътя, имаше навика да разбива бутилки в скалите. Правеше го вече толкова години, че амфитеатърът от камъчета, възвисяващ се над пясъка, беше осеян със стъкла — морето беше заоблило и излъскало по-старите парчета, а по-новите примигваха опасно на слънцето. Ако настъпиш някое по-остро парче, направо може да ти изтече кръвта.

По широката извивка на плажа, а също и горе на пътя не се виждаше жив човек. В черковния двор гробарят се подаваше до кръста от гроба, който копаеше за Мол Андерсън — тя беше умряла в края на седмицата.

Бързо и предпазливо свалих дрехите си зад една червена скала — първо сивата фланела със стъкленото копче на врата, после панталоните, преправени от старите панталони на баща ми, и накрая синята риза. Спуснах се към морето и се хвърлих върху прииждащата вълна. Заплувах с усилие към скалата, която се подаваше от водата на около трийсетина метра, и се вкопчих в нея, задъхан и треперещ. „Господи, мислех си, ако мис Ингсетър или баща ми ме видят сега…“ Късче облак бързо пресече небето и за миг светът се потопи в мрак и излезе от него. А после, цял един час, аз се забравих сред вика и шума на вълните. Кормораните като тъмни стрели излитаха пред мокрото ми лице. Чайки изрязваха блестящи дъги и окръжности в небето и с писъка си изсичаха в него дълги ехтящи коридори. Тюлените подскачаха върху вълните в Пролива като бутилки, а щом подсвирнех с уста, застиваха на място. За една кратка вечност бях изгубен сред рева на вълните, в соления, пречистващ обред на морето.

Гробарят спря да копае, заслони очи, погледна към плажа и ме видя как излизам, залитайки, от вълните. Като забеляза, че съм гол, ми се закани с юмрук. Пясъкът под краката ми пареше като току-що изпечени палачинки. Затичах с лудешки крясъци по плажа и паднах задъхан върху дрехите си. Дълго лежах така. Някъде много далече, от другата страна на хълма, излая куче. На скалата езерцето от морска вода трептеше в маранята. Звънът от лопатата на гробаря се разнасяше из полето, ясен и крехък. Внезапно от скалата над мене се чу: „Ей ти, голият!“ Погледнах нагоре и видях лицето на Сара, дъщерята на Ейбръхам калайджията. Тя рядко ходеше на училище, но винаги когато идваше, се свиваше като дивачка под картата на Канада. Сара се беше излегнала на скалата, а краката й висяха надолу. Голите й ръце и бедрата, които прозъртаха под скъсаната рокля, бяха кафяви като на индианка.

— Всеки ден идвам тук да гледам минаващите кораби — каза Сара. — Тази вечер, щом се мръкне, се местим от другата страна на острова. Там няма нищо освен хълма и ястреба над него. Пък Ейбръхам много обича зайци.

Тези мършави скитници, калайджиите, имат странни гласове — грапави, дрезгави и самотни като крясъците на чайките.

Сара скочи от скалата и клекна пред мене. Никога не бях я виждал толкова отблизо. Гарвановочерната коса обгръщаше лицето й като черупка на мида. Очите й бяха неспокойни като попови лъжички, а нослето й лъщеше, сякаш бе намазано с олио.

— Сара — обадих се аз, — ти цялата седмица не беше на училище.

— Господ да ме пази от това място! — отговори тя.

С пъргавите си изящни пръсти Сара започна да вади водорасли от косата ми.

— Какво ще правиш, когато пораснеш? — запита тя. — Мога да ти кажа, че няма да живееш дълго. Богатство и почести в живота си няма да натрупаш… Бял си като гъба.

Тя докосна рамото ми с мръсните си пръсти.

— Ще стана моряк — заявих аз — или може би изследовател.

Тя бавно поклати глава и продължи:

— Вижда се, че няма да издържиш.

— Тогава ще хвана пътищата само с една торба на гърба си, защото, кълна се, не искам да стана нито свещеник, нито доктор! Ще стана калайджия като баща ти.

Тя отново поклати глава:

— Ще си изпотрошиш краката, ако заскиташ по нашите пътища.

Червената й рокля се беше смъкнала от раменете, защото копчето се бе скъсало. Рамото й блестеше срещу вятъра като намазано със зехтин.

Тя се протегна като животно и се излегна на пясъка със затворени очи.

Аз се извърнах от нея и започнах бавно да изписвам триъгълници и окръжности по пясъка. Обърнах един сив камък. Под него като зли мисли в покварен ум гъмжаха стотици щипалки. Отвъд полето долетя последното подрънкване на лопатата на гробаря. Гробът беше вече изкопан и лопатата, кална и лъскава, се облегна о зида на черковния двор. Две пеперуди — червена и бяла — кръжаха една около друга над скалното езерце, понесени от вятъра в мълчалив унес. Докосваха се за миг, после се разделяха, пърхаха на вятъра, докато високата трева ги скри. Обърнах се бързо и зашепнах в ухото на Сара.

Първият й удар уцели устата ми. Тя ме удари още веднъж по гърлото и аз се опитах да се изправя. Дългите й нокти се забиха в рамото ми, буйната й коса покри лицето ми. Тя ме отхвърли назад, докато лопатките ми се заровиха в пясъка, а очите ми замигаха срещу ослепителния блясък на слънцето. Сара забоде острите си колене в ребрата ми и аз изкрещях. Тогава тя заплете пръсти в косата ми и силно удари главата ми три пъти в пясъка. През затворените ми клепачи слънцето приличаше на голяма трептяща капка кръв.

Най-накрая тя ме пусна.

— Следващия път когато дойда на училище — каза тя, като ме гледаше отгоре с тъмните си засмени очи, — ще седна на твоя чин под портрета на поета с жълтата коса.

Наведе се бързо и задържа устата си върху гърлото ми, докато се надигне и разбие една вълна. Косата й имаше дъх на застояла вода и запалена трева. След това тя изчезна.

Облякох и останалите си дрехи, като мърморех през стиснати устни:

— Кучка такава! Мръсна побойнице, ще видиш ти как още сега ще те обадя на пристава!

Виждах я да плува далече в Пролива, докато бавно излизах от плажа.

Тя помаха с ръка и извика нещо, но аз упорито обърнах лице към белия път, който се виеше между черковния двор и нивите. Чувствувах в устата си соления вкус на кръвта.

ІV

Гробарят беше изкопал гроба на Мол Андерсън. Седеше на количката си и пушеше глинена лула. Когато свърнах през портата, той се загледа в мене — не можеше да познае в стеснителното, прилично облечено момче голия дивак, когото преди половин час бе видял да изскача от морето. Отдалечих се по разклонените пътеки между надгробните камъни — високи урни и застинали ангели от по-нови времена, обелиски с имената на дядовците ни, надгробни плочи с релефи, изобразяващи коса и пясъчен часовник, от осемнайсети век и други, още по-стари, покрити с лишеи гробове, разядени от времето като от проказа. Това малко поле бе осеяно от мъртвите на много поколения — фермери със строги лица, момичета с порозовели от туберкулозата страни, новородени, поели само една глътка въздух и отново върнали се в мрака, сурови свещеници, увлечени в гръцкия език, стари моми с повехнали гърди и свити устни. Стоях на пътеката, за миг обзет от ужас пред този всеобщ саван, пред безбройните мъртви на острова, с глави, обърнати на запад като гъмжащ пасаж, носен от бавния отлив към вечността.

Докато бродех замечтан, стигнах до нисък надгробен камък край източния зид.

ТУК Е ПОГРЕБАН МОРЯК ЧУЖДЕНЕЦ, ЧИЕТО ИМЕ И НАЦИОНАЛНОСТ СА НЕИЗВЕСТНИ, ИЗХВЪРЛЕН ОТ МОРЕТО НА ТОЗИ ОСТРОВ НА 6 ЮЛИ 1856 ГОДИНА

… дори да полетя с крилата на зората

към най-далечни морски брегове.[1]

Затворих очи и видях малък баски град, разположен между залива и планината.

Празникът на светата Дева, покровителка на морето, е към края си. Мрежите и веслата са благословени. Свещите все още горят в нишите между скалите.

Младежите танцуват на площада, черно-бял под лунната светлина.

Музикантът се е отпуснал до фонтана, сякаш е пиян или задрямал. Само ръката му е жива и пърха над струните като птица.

Младите хора танцуват в дълги редици. Пляскат с ръце, покланят се един на друг и подвикват. Тъмните им лица се озаряват от проблясващите зъби. Те обикалят един около друг и от време на време се хващат под ръка. Навеждат се един към друг с ръце върху коленете и потропват с крака. Движенията им са точни и отмерени — плавно, стилизирано подражание на съвкуплението.

По-възрастните хора бъбрят пред прага на къщите си. От време на време отпиват от високите чаши. Един от тях — дебел мъж с жълта брада — често поглежда между къщите към кораба, хвърлил котва в пристанището.

Стара жена, загърната с шал, стои самотна в сянката на черквата. Никой не я заговаря; сякаш някакъв таен печат я отделя от другите. Тя поема всяко новородено, което проплаква в градчето, тя покрива със саван всеки притихнал труп. Очите й са вперени в праха, от който произлиза и към който трябва да се завърне цялата тази суета.

Ръката върху китарата отново се задвижва във вихрен ритъм. Площадът се превръща в цветно колело, в голям, олюляващ се портокалов цвят.

Внезапно веселието прекъсва. Висок брадат моряк се задава откъм тясната уличка и бавно прекосява площада. Китарата млъква. Танцът замръзва. Старицата в сянката вдига глава. Капитанът посочва един от танцьорите и го повиква с пръст. Той трябва да тръгне веднага, корабът ще отплава тази нощ.

Морякът — той е почти момче — се обръща. Зад него едно момиче е скрило лице в престилката си. Човекът с жълтата брада се надига от прага на къщата си и благославя: „Покровителко на моретата, запази го сега и во веки, докато корабът се завърне на сушата!“

Към звездите над селото се издига кръст. Сред настъпилата продължителна тишина се долавя шумът на морето. Последната оброчна свещ се топи и угасва между скалите.

Градчето, изпълнено с лунна светлина и музика, никога вече няма да види този кораб. Неговият път завършва върху една северна скала. Всички моряци, разпръснати от дивата атлантическа стихия, изчезват в дълбините и стават плячка на чайките и раците. Само едно безименно пречупено тяло е измъкнато от водораслите. Чужди ръце го пренасят през полето. Те са махнали парцалите от него, сресали са косите му и са покрили наяденото от раците лице. И макар че няма свещеник, който да опее мъртвеца на латински, един калвинистки пастор произнася: „Плътта е като тревата и нейните радости са мимолетни като цветец — портокаловият цвят на Испания и малката синя примула на Оркни, чиято красота, буйна и ярка, разцъфтява само за миг и след това отминава с приближаването на зимата или под напора на юнската буря се разпръсва в блестящи дъги сред прахта…“

Докато обикалях бавно, стигнах до новата зейнала яма. Гробарят все още седеше на количката си. Той ме погледна косо и каза:

— Има само един начин да дойдеш на тоя свят, но, бога ми, има поне два-три начина да си отидеш от него.

— Така е — отговорих аз.

— Искаш ли да видиш — запита гробарят — какво всъщност представлява човекът?

Без да разбирам, кимнах бързо. Той порови с ръка в купчината пръст край отворения гроб и измъкна един череп. Внимателно го избърса в работните си панталони.

— Това сме ние — продължи той. — И ти, и аз, и земевладелецът, и Франк лудият. Само това и нищо повече!

Той се засмя:

— Какво пребледня? Този череп не може да ти направи нищо. Сега почива в мир, а и време му беше. Докато беше жив, нямаше покой, все му играеха очите, а и езикът му не спираше да дрънка. Това е черепът на Били Андерсън, дядото на Мол. Два пъти е лежал в затвора и е наплодил три незаконни чада. Беше крадец, пияница, побойник и когато го спуснахме тук, всички си отдъхнаха, дори той самият. Така ли е, Били? — обърна се той към черепа, като издухваше пушек от лулата си в очните му кухини. — Не съм ли прав, момчето ми?…

В отговор черепът му се хилеше.

Оттатък езерото училищният звънец удари края на часовете.

Иззад хълма, откъм селото, като бръмбари, наредени в редици, се зададоха опечалените.

[1] Неточен цитат от „Общ молитвеник“. — Б.пр. ↑

V

Същата вечер след като свърших с уроците си, ме повикаха в магазина.

Баща ми седеше до тезгяха между варел с газ и голяма тъмна бала тютюн. До лакътя му имаше буркан, пълен със сладки. Над главата му висяха фланели, шалове и чорапи с прикачени към тях етикети с цената. Лампата беше окачена на кука на тавана и леко димеше. В магазина винаги миришеше на хубаво.

— А, ти ли си, Джон? — рече баща ми, като вдигна за миг глава от тефтера си. — Седни, мойто момче.

Той преброи карамелените пръчки в буркана и запита:

— Как мина училището днес?

— Чудесно.

— Мисля си за тебе, какво да те правя, като завършиш училище.

Баща ми събра шепа монети и една по една ги пусна със звън в чекмеджето на касата. След това отбеляза нещо с молив в тефтера на тезгяха.

— Няма бъдеще в този магазин, това мога да ти кажа — продължи той. — Печалбата намалява с всяка година. Тъй е, защото хората напускат острова. Отиват в големите градове и в колониите. Не минава месец, без да замине някое семейство. Освен това много си поръчват дрехи и инструменти от големите търговски къщи на юг. Повечето хора така правят. Забравят, че на остров като нашия всички зависим един от друг за препитанието си… А пък и вересиите — продължаваше той. — Госпожа Андерсън, която погребаха днес следобед, например ми дължеше повече от шест лири. Та този магазин няма да е кой знае какво наследство за тебе — заключи баща ми.

Той наплюнчи молива и написа още няколко цифри в тефтера си. Косата му проблясваше слабо на светлината на лампата.

— Говорих с мис Ингсетър за тебе този следобед. Отби се в магазина след училище да си купи мухоловки. Учуди се, че не си се прибрал още… Та рекох да я попитам за тебе. Тя каза, че си способно момче, по четене, по писане и по история ти вървяло повече, отколкото на другите. Не те бивало много по математика. Казва, че си малко разсеян и заплеснат, а иначе не си лошо момче и съвсем не си глупав. „И според мене, казва тя, щом навърши дванайсет години, той трябва да постъпи в гимназията в Къркоул, за да завърши средно образование.“

— Искам да стана моряк — казах аз.

— Завеян си — прекъсна ме баща ми, — това ти е от майка ти… А след училището идва университетът. Ще струва пари, много пари. Аз обаче не съм с празни ръце, погрижил съм се за тези неща. С диплома в джоба ще можеш да влезеш в някоя благородна професия. Само си помисли за това.

— Но мене ме тегли морето — казах аз. — Чичо Бен каза, че само да поискам, може да ме вкара в „Сейнт Лайн“.

— Да бъдеш свещеник, е почтена професия. Не носи много пари, но получаваш безплатно жилище и ще ти кажа, че старият Макфарланд не харчи кой знае колко за храна. Оттук кокошка, оттам фунт масло, от другаде рогозка — докато обикаля и прави посещения, нали разбираш? Сирене от Бю, риба от Куойс, непредена вълна от Уестбърн. И всичко това — без пари. А и не може да се каже, че работата му е много тежка.

— Вечерята е готова — пропя майка ми от кухнята.

— Виж, докторлъкът е тежък, няма никакво съмнение. Докторите не разполагат с времето си. Не са сигурни дори, че ще се наспят през нощта. Все се намира някой да потропа на вратата на доктор Лесли след полунощ — я зъб го болял, я корем, я кука му се забила в ръката… Нищо чудно, че напоследък докторът е започнал да пие. Но като оставим всичко това настрана, медицината е добра професия. А и от нея се печелят добри пари. Ако можеш да накараш пациентите да си плащат сметките.

— Говорих с майка — обадих се аз. — Тя каза, че ще е доволна, ако стана капитан на далечно плаване. Тя ще пише на Бен.

— Правото — продължи баща ми — е друга работа. Не че има нещо лошо в него, но все пак е малко съмнително, има някакво мошеничество, дето понякога кара честния човек да се съмнява в него. Не можеш да отвориш вестника, без да видиш, че някой адвокат е загазил, защото е злоупотребил с парите на клиента си и тям подобни. Гледаш, двама адвокати спорят в съда като побеснели за някакво дело и само след половин час ще ги видиш заедно на улицата да си шушукат нещо… Ако можеш, Джон, гледай никога да нямаш нищо общо с правото… Не че няма и честни адвокати…

Баща ми отвъртя капака на един буркан, пълен с топчета на черни и бели ивици. Бръкна в него, извади няколко топчета и ми ги подаде през тезгяха.

— Ако мечтая да видя някое място — обадих се аз, — то това е Япония.

Той изведнъж отдръпна ръката си и изсипа топчетата обратно в буркана.

— Не преди да си се нахранил — каза той, като облиза пръстите си. — Щях да забравя — можеш да станеш и учител…

— Идвате ли да вечеряме, или не? — провикна се майка ми нетърпеливо.

Навън кучето се разлая. По калдъръма изтрополяха конски копита и колелета на каруца. Кокошките в двора закудкудякаха като пощурели.

— Господи! — възкликна баща ми, като се затича към вратата. — Това са калайджиите. Кокошките!

Аз го последвах навън под лунната светлина. Каруцата на калайджиите беше пред вратата. Ейбръхам седеше отпред и държеше юздите. Той плющеше с камшика и крещеше на сивото дребно конче. В каруцата беше седнала Мери, жена му, а едно пеленаче, увито в кариран вълнен шал, висеше на гърба й.

Отстрани вървеше Сара и ръцете й бяха пълни с лупина.

Те отиваха да разположат катуна си в другия край на острова, където имаше много зайци.

— Дий! — крещеше Ейбръхам и плющеше с камшика. — Ама хубаво куче имате, мистър Сайгърдсън — провикна се той към баща ми. — Дайте ми половин фунт тютюн, а аз ще ви платя следващата седмица, като се връщам.

— Не! — заяви баща ми твърдо. — Ще ми платиш сега, защото вече ми дължиш 16 шилинга и 6 пенса.

— Здравей, Сара! — обадих се аз.

Тя стоеше на пътя и ме гледаше през тъмносините къдрави връхчета на лупината.

— Трябва ли ви тенекиена кофа? — провикна се Ейбръхам към майка ми, която беше излязла и стоеше на ъгъла на къщата да пази кокошките.

— Да — каза тя. — Донеси ми, когато се връщаш другата седмица.

Изведнъж баща ми побесня.

— Не ни трябват никакви кофи! — развика се той. — В магазина е пълно с кофи.

— В края на следващата седмица, госпожа — викна Ейбръхам.

Изправи се между стръките на каруцата, изплющя с камшика и кресна:

— Дий!

Колелетата бясно се затъркаляха по калдъръма, изпод копитата на кончето захвърчаха искри. И докато каруцата се отдалечаваше, откъм нея се дочу лудо кудкудякане. Сара стоеше и ни гледаше, като се усмихваше през лупините.

Баща ми се върна в магазина, като продължаваше да мърмори. Майка ми стоеше все така до ъгъла на къщата и гледаше след каруцата, докато тя се изгуби от погледа ни.

— Няма една кокошка — обади се тя. — Не смея да кажа на баща ти. Той сигурно ще прати след тях полицая.

Вълна от пурпурни цветчета се надигна към луната и се изля върху мене.

Скоро тропотът заглъхна в далечния край на селото. Подигравките на Сара ечаха през три полета. Обърнах се и влязох в къщата. Лицето ми бе влажно от росата и цветните листчета, а луната бушуваше над мисионерския дом, по-яростна от всякога.

— Да се неначудиш! — викаше баща ми в магазина. — Моряк! Кофа! Крадци с крадци такива!

Беше време на черепи, пеперуди и китари.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.